Svenska fornminnesföreningens tidskrift/Band 11/Huru gammal är ristningen å Häggebystenen?
← Om forna takkonstruktioner i några Östgötakyrkor |
|
Några notiser om »Jemptelandz Lappemark» → |
Del av Svenska fornminnesföreningens tidskrift, elfte bandet, 1902. |
Huru gammal är ristningen å Häggebystenen?
Af
Ture J:son Arne.
I en af salarna i Statens historiska museum finnes uppställd en
större med bilder försedd sandstensplatta, hvilken för en del år sedan
flyttades dit från kyrkan i Häggeby socken, Uppland. Redan tidigt
väckte den på sin gamla plats fornforskares uppmärksamhet. Den
med ett skepp ristade sidan, som länge var den enda tillgängliga,
aftecknades först af Buræus och förekommer sedan hos Peringsköld.
Genom baron H. von Essens försorg blef stenen upprest ur sitt
liggande läge, och man fick då se, att äfven på baksidan fanns en
ristning, föreställande två mot hvarandra vända djur samt bakom
hvardera af dessa en mansfigur. George Stephens framkastade den
förmodan, att vi här hade afbildad en hingststrid, en sport, som
omtalas i de isländska sagorna. Detta kan ju vara möjligt, ehuru
det icke är mycket, som tyder på, att vi framför oss ha ett par
hästar, och ännu mindre hingstar.
I fråga om ristningens ålder anmärker Stephens i »The old-northern runic monuments» I, sid. 190: »Hela ristningen är märkvärdigt barbarisk och tillhör tydligen den hjälplösa figurristning, som fortfor långt in i den äldre järnåldern.» Och längre ned säger han: »Den råa stilen å båda sidor pekar med bestämdhet på i det närmaste slutet af den äldre järnåldern, t. ex. det femte århundradet.» Till samma resultat kommer han genom att jämföra det å stenen ristade skeppet med det i Nydams mosse funna, hvilket dock är något äldre. Det tycks emellertid vara mest på grund af ett allmänt intryck utan några angifna bevis, som Stephens för stenen till ungefär 5:e århundradet e. Kr. Enligt min tanke har han likväl gissat ganska rätt.
En eller flera illustrationer borde infogas här, som återfinns på sidan 330 i filen Svenska fornminnesföreningens tidskrift (IA svenskafornminne1112sven).pdf. Bildtext: Fig. 1. Häggebystenen. |
Dybeck anser stenen vara samtidig med våra yngre runstenar. På tal om Häggebystenen i folioupplagan af »Runa» 1865, sid. 57 säger han: »— — — — kan jag dock, ifråga om förevarande ristningars ålder icke neka mig att anmärka den ostridiga likheten i det ytterst ovanliga ristsättet, som förefinnes mellan desse och ristningen på en af Sigtunastenarna (Sverikes Runurkunder II, 189), en likhet, hvilken äfven tör kunna spåras å den thyvärr mycket förnötta Enhörnastenen, äfven en bildsten (Svenska Runurkunder I, 30). Jag dristar tro, att detta ristsätt, mycket olika såväl hällristningarnas som de urnordiska runstenarnes och beskrifvet i Runurkunder II, sid. 21 icke är urgammalt.» Vill man nu veta, hvari detta egendomliga ristsätt består, får man den ganska magra upplysningen, att ristningen icke är inhuggen utan utförd på annat sätt, en del punkter t. ex. genom borrning. För öfrigt erbjuda de af Dybeck citerade runstenarna föga likhet med Häggebystenen. Sigtunastenen är en vanlig runsten med slinga och kors. Runslingan återfinnes äfven hos Enhörnastenen, hvilken dock därjämte har en mansfigur, som sätter en yxa i hufvudet på ett typiskt fyrfota runstensdjur. Dybecks åsikt om åldern tyckes därför sväfva tämligen fritt i luften. Vi äga för öfrigt flera runstenar från vikingatiden och senare, försedda med hästfigurer (t. ex. Dybeck i Sverikes Runurkunder I, 137 från Balingstads s:n och 78 från Arnö s:n samt å Sigurds-ristningen på Ramsundsberget), men dessa figurer erbjuda ej någon likhet med Häggebystenens djur. Vanligen ha de låren upprullade i en kort spiral. Öfriga fyrfotadjur å runstenar, de må nu föreställa hvad som helst, äro starkt stiliserade, ha spiralformade lår, nacketopp, tillbakarullad svans etc., allt kännetecken, som äro utmärkande för en stil, helt annan än Häggebystenens. Att man, om man ville, äfven kunde återge ett djur rätt naturalistiskt, visar hästen å Skokloster-stenen (Dybeck, Sverikes Runurkunder I, 34).
En eller flera illustrationer borde infogas här, som återfinns på sidan 331 i filen Svenska fornminnesföreningens tidskrift (IA svenskafornminne1112sven).pdf. Bildtext: Fig. 2. Häggebystenen. |
I ristningen ä Häggebystenen torde vi ha att göra, ej med ett klumpigt försök att afbilda naturliga föremål,[1] utan med en
jämförelsevis utvecklad stil, som eljes användes inom trä- och metalltekniken.En eller flera illustrationer borde infogas här, som återfinns på sidan 332 i filen Svenska fornminnesföreningens tidskrift (IA svenskafornminne1112sven).pdf. Bildtext: Fig. 3. Möjebrostenen. (Midtpartiet.) |
Visserligen sakna vi föremål af trä, ristade med liknande djurfigurer, men vi äga desto flera framställningar af denna art å metallföremål, nämligen å guldbrakteaterna. Mig förefaller det, som om djuret å den stora grupp af brakteater, som Salin kallar »människohufvud öfver ett fyrfotadjur»,[2] skulle ha öfvat ett ganska starkt inflytande vid bildernas formgifning å här ifrågavarande sten. Nu är det sant, att brakteater af denna grupp hittills ej hittats i Uppland, men de äga ett mycket vidsträckt utbredningsområde och äro funna så långt norr ut som i Östergötland, Södermanland och Värmland, hvarför de ej torde ha varit obekanta för en uppländsk ristare.
Hvari bestå då likheterna mellan Häggebystenens djurfigurer och brakteaternas?
En eller flera illustrationer borde infogas här, som återfinns på sidan 332 i filen Svenska fornminnesföreningens tidskrift (IA svenskafornminne1112sven).pdf. Bildtext: Fig. 4. Gotland. |
En eller flera illustrationer borde infogas här, som återfinns på sidan 332 i filen Svenska fornminnesföreningens tidskrift (IA svenskafornminne1112sven).pdf. Bildtext: Fig. 5. Skåne(?). |
Se vi till en början på hufvudet, så är dettas form nästan identiskt lika å stenen och å brakteaterna. Samma skarpt markerade mun med mer eller mindre öppna käftar och samma gränslinje mot halsen. Ur munnen på åtskilliga brakteatdjur hänger tungan långt ut liksom på dessa »hästar», fastän den ej är upprullad i spiral, hvartill ansatser likvisst ej saknas. Att beakta är framför allt »öronens» form. De bilda såväl på denna sten som å brakteaterna en sammanhängande halfmåne, här med utdragna spetsar, å brakteaterna ofta med ansvällningar ytterst. Å brakteaterna uppfattas dessa öron merendels som horn.
Den framskjutande bringan, »kräfstinnheten», som Dybeck kallar det, förekommer äfven å brakteatdjur.
De klufna fötterna äro likaledes synnerligen vanliga å brakteaterna.
En eller flera illustrationer borde infogas här, som återfinns på sidan 333 i filen Svenska fornminnesföreningens tidskrift (IA svenskafornminne1112sven).pdf. Bildtext: Fig. 6. Fyen(?). |
En eller flera illustrationer borde infogas här, som återfinns på sidan 333 i filen Svenska fornminnesföreningens tidskrift (IA svenskafornminne1112sven).pdf. Bildtext: Fig. 7. Skåne. |
Låren äro här tecknade på ett sätt, som ej är det vanliga å brakteaterna, men likväl förekommer.
Den breda hästsvansen, hvilken tillsammans med hornen kom Japetus Steenstrup att tolka brakteatdjuren som yak-oxar, förekommer äfven på Häggebystenen.
En eller flera illustrationer borde infogas här, som återfinns på sidan 333 i filen Svenska fornminnesföreningens tidskrift (IA svenskafornminne1112sven).pdf. Bildtext: Fig. 8. Norge. |
En eller flera illustrationer borde infogas här, som återfinns på sidan 333 i filen Svenska fornminnesföreningens tidskrift (IA svenskafornminne1112sven).pdf. Bildtext: Fig. 9. Själland. |
Äfven mansfigurerna å denna sten erbjuda vissa likheter med brakteaternas. De dubbla strecken öfver midjan, hvilka tyckas liksom klyfva mannen i två delar, men som tydligen skola föreställa ett bälte, ses äfven på brakteater. Å en dylik (fig. 8) synes en ridande mansfigur med bälte och tjocka vador. Med denna figur kan äfven jämföras ryttaren å Möjebrostenen (fig. 3), som också har det karakteristiska bältet, här dock med 3 tvärstreck, liksom brakteaternas bälten stundom ha 3 punkter (fig. 9). Redan George Stephens har i fråga om bältet påpekat likheten mellan Häggebystenen och Krogstadstenen i Uppland, den senare med äldre runor. Att märka är slutligen, hurusom kroppen, såväl å Häggebystenen som å brakteaternas »springande man», framställes en face, med hufvud och ben i profil.
Med anledning det nu sagda anser jag det ganska antagligt, att ristaren af Häggebystenen lefvat under brakteattiden och vid sin bildframställning varit i rätt hög grad bunden af de former för återgifvande af djur och människor, som då voro gängse, särskildt inom brakteatfabrikationen. Guldbrakteaterna dateras såväl af Montelius som Salin till 400- och 500-talen. Gruppen »människohufvud öfver ett fyrfotadjur», hvilken här i främsta rummet framdragits till jämförelse, hör enligt Halins undersökningar hvarken till de äldre eller de yngsta formerna. Den torde därför inta en mellanställning och kunna dateras till omkring år 500. Det är då antagligt, att äfven Häggebystenens ristning förskrifver sig från samma tid.
Fig. 4 och 7 äro återgifna efter fig. 55 och 62 i Salin: De nordiska guldbrakteaterna; fig. 5, 6, 8 och 9 efter figurer i Atlas for nordisk oldkyndighed, Kphn 1857.
- ↑ Huru ett sådant försök utföll under denna tid, visar hästfiguren å den med äldre runskrift försedda stenen från Möjebro i Uppland. Denna är jämförelsevis väl utförd, och ingen skulle råka i tvifvelsmål om, att figuren verkligen föreställer en häst, äfven om ryttaren saknades. Enligt doc. O. von Friesen lägger språket i runinskriften intet hinder i vägen för att datera denna sten till tiden omkring år 500 e. Kr.
- ↑ B. Salin, De nordiska guldbrakteaterna, i Antiqvarisk Tidskrift för Sverige XIV : 2.